4. nap: Keldur, terepjáró-leadás, kisbuszbeszerzés, Seljalandsfoss, Skógafoss, Vík, Hjörleifshöfði, Vatnajökull

A terepjárókkal vissza kellett menni Reykjavíkba, ahol már várt a Transporter. Mivel azonban a Volvoval a pótkerék miatt csak lassan lehetett haladni, Feri megbeszélte a kölcsönzővel, hogy a közeli kisvárosban le lehet tenni. Így viszont arra jutott, hogy nem kéne megkockáztatni 16-an az utat Reykjavíkba a két Land Roverrel, tehát szükségmegoldásként a szálláshoz közeli, Keldur nevezetű skanzenhez vittek minket azzal, hogy kb. 5 óra múlva jönnek a kisbuszokkal.

A skanzen nagyon szimpatikus hely volt, pár percre egészen kellemes és felüdítő látvány. Na de fél napra… van néhány fűtetejű viskó, egy templom 20-30 sírral, és kész. Elvileg még zárva volt, gyakorlatilag nem, viszont nem szedtek belépődíjat (400 korona). Körülnéztünk, majd elkezdtük a térképet és a GPS-t nézegetni, hogy mit tegyünk. 12 km-re voltunk a főúttól, ezért úgy döntöttünk, hogy elindulunk arrafelé a 264-es úton, és majd szólunk Feriéknek, hogy ne a skanzenhez jöjjenek értünk. Ezen a napon tökéletes volt az időjárás, így ez a túra simán belefért.

Megint láttunk csodálatos tájakat (ezt sem írom le többet, ígérem). Egy idő után megláttunk egy táblát, miszerint a balra menő út egy hotelhez vezet. Egyesek kávézás, mások pisilés céljából érdemesnek látták a hotelt felkeresni, így elindultunk arrafelé. Útközben támadtak a sarki csérek. Rohadt egy dög, bár csak a fészkét védi; ha kellően eltávolodik az ember, nem megy utána. Vijjog, mint egy elromlott riasztó, és megpróbál zuhanórepülésben egészen közel jönni a fejhez. Elvileg nem nagyon csap fejbe, ügyel a 10-20 centis távolság megtartására, de egy későbbi alkalommal Dávid megtapasztalta, hogy a csér sem mindig tud célozni. Mindezt a dög még bombázással is kiegészíti, ha olyan kedve van, így Bence barátunk legalább nem mondhatta, hogy le sem szarták a madarak :D szerencsére fölhúzta a kapucnit, arról azért könnyebb letörölni, mint a hajról.

A hotel felé vezető úton egyszer csak felbukkant egy épület. Nem nézett ki hotelnek, de ez nem lepett meg senkit. Az már inkább, hogy tényleg nem az volt. Valami műhelyfélének tűnt, ahol ráadásul munkások végeztek felújítást. Kávéval nem tudtak szolgálni, de WC-re beengedték a népet. Mondták, hogy tudnak a hibás tábláról. Nem úgy néztek ki, mint akiket nagyon érdekel.

Visszasétáltunk a 264-es útra, és folytattuk utunkat a főút felé. Komolyabb esemény nem történt, láttunk lovakat és teherautókat, előbbieket fotóztuk is, amíg az egyik meg nem unta, hogy nem kap enni, és ezt nyomatékosan ki is fejezte a tegnapi kaja maradványainak megjelenítésével. Ekkor inkább távoztunk.

Kiértünk a főútra, ahol egy hotelkiírást, és döbbenetes módon immár tényleg egy hotelt találtunk. Benéztünk, egyesek ebédet is vettek. Nálam egyrészt volt szendvics, másrészt ránéztem az étlapra: napi vegetáriánus ajánlat 3200 korona, tisztességes ételek 3600-tól a csillagos égig. Négycsillagos szállóban persze nem is várható más, és akik ettek, azok szerint a minőség megfelelt ennek, de ennyit egyszerűen nem ér egy adag étel.

Mire befejeződött az ebéd, Feriék megérkeztek a Transporterrel, és egy kék Ford Transittal. Utóbbi szintén 9 személyes volt, és jóval nagyobb a csomagtere, mint a Transporternek, így kényelmesen be lehetett pakolni mindent.

Mentünk tovább délnek az 1-es úton. Először két vízesést látogattunk meg, a Seljalandsfosst és a Skógafosst. Utána következett Vík városa a déli csücsökben, és meg akartuk nézni Dyrhólaey szikláit is, de az oda vezető normális út 25-én nyílik meg, addig lezárással védik a költési időszak miatt a madarakat. Naná hogy 24-e volt… Víkből megy egy „út” a hegyeken át, de ez járhatatlannak bizonyult a kisbuszokkal. Feri a Transporterrel hamar föladta, Zoli a Transittal jóval magasabbra jutott. Utána nagyon drukkoltunk, hogy egy darabban érkezzen le. Megoldotta.

Rövid időre leültünk az óceán partjára, amit itt is a sok képen látható fekete homok borít. Valaki megpillantott egy kedves víziemlőst, mire egy másik valaki (aki Zoli, de nem azonos a fent említettel) közölte, hogy Jóreménység fóka… hogy erre mit közöltek mások, azt hagyjuk :D mivel ő és én is a Transporterben utaztunk, feltehetően sokszor megfordult a későbbi napok során útitársaink fejében, hogy jobb választás lett volna a másik kocsi :D Valahogy mégis megúsztuk az agyonverést, pedig volt pár ilyen poénunk.

Víkhez közel van a Hjörleifshöfði nevű sziklaképződmény. Itt volt ezen a napon az utolsó kis kirándulásunk. A szikla elvileg 231 méter magas, de úgy tűnik, ez csak valamelyik távolabbi csúcsa lehet, mert az első szerintem 100 sem volt. Ebben csalódva elindultam a magasabb részek felé, el is jutottam egy jóval nagyobb csúcsra. Onnan már inkább visszafordultam, így is azt gondoltam, hogy csak rám várnak, de tévedtem, még jó 10 perc eltelt, mire mindenki befutott.

Este 10 óra lehetett, mikor innen elindultunk a következő szálláshely felé, amely valami régi kollégium épülete volt, kb. 20 km-rel a Jökulsárlón gleccsertó után, a főút mellett. Ez volt az egyetlen hely, amivel kifejezetten elégedetlen voltam: a zuhanyzók nagy része nem működött, volt, amelyik csak hideg vizet adott, máshol le volt törve a zuhanyfej stb… ilyen igénytelenséggel nem nagyon találkoztunk a többi helyen.